NETFLIX UVÁDÍ
Víš, kdo jsem?
Ty si mě nepamatuješ?
- Jsem kamarád Cyrila. - No jasně!
Jak je?
- Dobrý. Co ty? - V pohodě.
Jakže se jmenuješ?
- Co? - Jakže se jmenuješ?
Anna. A ty?
- Greg. - No jasně! Jak je?
Dobrý. Co ty?
- Jsi tu sám? - Jo.
Nemůžu se dovolat kámošům.
Vůbec nevím, kde jsou.
Už jsem dost sjetej. Začíná to působit.
Já taky.
- Není to poznat. - Vážně?
Můžu ti pohladit vlasy?
Máš je jemný...
Je to úplně jiný.
Je to silný.
Co?
Mezi náma?
Tenhle pocit neznám.
Není to jenom sen?
Co když se probudím bez tebe a už tě nikdy neuvidím?
Povídej mi o sobě.
Co nikomu neříkáš.
Jako třeba co?
To nevím.
Vyprávěj mi o dětství.
Jako malá jsem si představovala, že když zavřu oči,
všichni najednou zmizí.
Žili jen díky mému pohledu.
Život jsem brala jako hru a já byla hlavní hrdinka.
Věřila jsem, že až umřu, všechno zmizí.
Že zmizí celý svět.
Byla jsem blázen.
Neboj... A co dál?
Pocházím z venkova.
Byla se mnou nuda.
Když jsme měly zakázanou televizi, chodily jsme se ségrou pozorovat letadla.
Občas jejich dráhy vykreslily kříž.
Bylo to pro mě znamení.
Přišlo mi, že se něco musí stát.
Přála jsem si vidět nějaké neštěstí. Třeba aby ta letadla spadla.
Jedině tak bych si konečně připadala, že...
žiju.
Nekuř pořád tolik.
Přeháníš to s tím. Jsi ještě horší než já.
Díky.
Před rokem jsi kouřila jenom občas.
- Nech toho. - Jsi horší než já.
- Neříkej mi... - Dřív jsi tolik nekouřila.
Proč mi pořád říkáš, co mám dělat?
Nemusel jsi nikam chodit.
Jsem tu jenom kvůli tobě.
Jsem utahanej. V neděli se mi nikam nechce.
- Jdi domů. - Nechci.
- Už jsme se viděli. - Vždyť si to užíváme.
Koukni na ně, jak se honí za nudou. Jako by to byla událost roku.
- Je svátek hudby nebo karneval? - Přestaň.
Jako by tý blbý muziky nebylo dost.
- Musí si přidat vlastní. - Co?
Už takhle je na světě blbý muziky dost. Radši by toho měli nechat.
- Slyšíš tu nádheru? - Srkaj červený víno,
nosí baret, hrajou na trombón a říkají si umělci.
Někdo má představivost a někdo zase ne.
Někdo je idiot a někdo je trochu menší idiot.
A ty jsi kdo?
Trochu menší idiot.
Snad mi tu Barcelonu potvrdí. Je to tam super.
Cože?
To mi říkáš až teď?
Čekal jsem, co mi odpoví.
Nejdřív jsi mě chtěl dostat do kouta, než mi to řekneš!
Na co narážíš?
Já ale do Barcelony nechci!
- Proč ne? - Proč bych tam měla bydlet?
Já nevím. Je tam hezky. Pořád tam svítí sluníčko.
Přece si nekoupíme mrňavou cimru v Paříži,
když si za to můžeme v Barceloně koupit dům u moře.
A co moje sny?
Myslíš pořád jenom na sebe. Máš svou práci, vyděláváš,
máš svůj vlastní byt... A já do těch tvých plánů nezapadám.
Cože? Jak tě to vůbec napadlo?
Ty myslíš, že tam chci?
- Já nevím. Ty nechceš nic. - Já chci spoustu věcí!
- Jako třeba dělat servírku? - Počkej.
Co jsi to řekl?
- Zopakuj mi to. - Ty chceš dělat servírku?
Jo!
- Nechtěla jsi studovat fyzioterapii? - To taky.
- To už jsi říkala před dvěma lety. - Ty mi nevěříš.
Nikdy mě v ničem nepodpoříš. Klidně odjedeš z Paříže beze mě.
- Jen si jdi! Odstěhuj se tam sám. - Proč nechceš jet se mnou?
Co se to děje? Zešílím z tebe.
- Já se mám uklidnit? - Chováš se jako blázen.
- Jenom jsem ti v klidu řekl o své práci. - Povídáš mi o svých plánech.
Pořád mluvíme jenom o tobě.
- Počkej... - Chceš do Barcelony.
Chceš hodně vydělávat.
- A já jsem ti ukradená. - Kdo platí nájem?
Takže jsi lepší než já, když platíš nájem?
Jsem to já, kdo nás živí.
- Vždycky jsou v tom peníze. - Cože?
No jasně, co taky jinýho?
- Třeba... - Co?
- Já nevím, třeba náš vztah... - O co ti jde?
Chceš si začít vydělávat.
- No jasně. To ti vadí? - Pojď sem. Probereme to.
- Co ti vadí nejvíc? - Chci si prostě vydělat.
- Chci se mít dobře. - Ale beze mě.
Moc dobře tě znám. Sama se neuživíš.
Představ si nás pak. Co vidíš?
Nechci to vědět.
Třeba se rozejdeme.
Co se stane pak?
To nevím.
Byla by to škoda.
Dej mi ruku.
Bojíš se toho, co bude?
Nechceš taky začít něco dělat?
Co si místo zbytečnýho pobíhání najít práci?
Jak tím chceš něčeho dosáhnout?
To už jsem mu říkala,
ale on chce, abychom se odstěhovali.
Já vím. Dobře, pak ti zavolám.
V tvém životě...
se skoro nic...
neděje.
Žiješ normálně.
Jak to myslíš, že žiju normálně?
Máš kamarády.
Toužíš po kariéře.
Vycházíš s rodinou.
Takže podle tebe jsem nudný.
Ne, to nejsi.
Líbí se mi to.
Tebe neměl rád nikdo?
To ti nežeru.
Ne! Nech toho!
Přestaň!
Pojď se mnou.
Odjeď se mnou.
Jenom na pár dní.
Nemám na výběr.
Tak pojeď se mnou.
Přece mě tu nenecháš.
Co tě tady drží?
Až si najdu byt,
můžeš za mnou jezdit na návštěvu.
A proč jako?
A když se ti tam nebude líbit, dám výpověď.
- Prospěje nám to. - Jak to?
To nevím.
Mohli bychom začít znovu.
Zdálo se mi o našem seznámení.
Nebyla to náhoda.
- Myslíš? - Náš vztah je jedinečný.
Nesmíme si to zkazit.
Vždycky jsme k sobě byli upřímní. Přece to nemůže takhle skončit.
Přileť tam, prosím.
Miluju tě.
Dámy a pánové, letadlo se chystá vzlétnout.
Zkontrolujte, prosím, zda máte zapnutý bezpečností pás.
Rádi bychom vám připomněli, abyste zůstali sedět
se zapnutými pásy.
V tuto chvíli je používání toalety zakázané. Děkujeme.
Nepřehnal jsem to?
Dívám se na tebe.
Jsi na řadě.
Když byla ségra malá,
hrála The Sims.
A já ji pozorovala.
Vysvětlila mi, že v té počítačové hře žijí lidé.
Přemýšlela jsem, jestli i my nežijeme v počítačové hře.
Aniž bychom to věděli. Nesměj se mi.
Neboj.
Nenapadlo tě někdy, že by Paříž, náš život,
a dokonce celý vesmír
byl součástí počítačové hry?
Jako kdyby realita,
nebo spíš naše vnímání reality,
byla virtuální?
Jako počítačový program.
Co když ten program
pochází z jiného světa,
z jiného času.
A náš život a stejně tak i tohle všechno...
tohle město...
je virtuální svět,
postavený bytostmi vyššími než jsme my sami.
Koukni na ty lidi.
Nemají svůj osud někde předepsaný?
Určitě to ví.
Jako bychom žili v jednom velkém snu.
V nějakém datacentru.
Žijeme nekonečný sen někoho jiného, který se neustále opakuje.
Možné je všechno.
Dokonce i posmrtný život.
Co myslíš?
Dost by to vysvětlovalo.
Všechny ty události, které nechápeme.
Bylo by mnohem lepší, kdyby nic z toho neexistovalo.
Koukej.
Rozhlídni se.
To přece není náhoda, že je všechno tak dokonalé.
- Jak je? - Všude tě hledám.
- Snažila jsem se ti volat. - Mám vybitý mobil.
Tomu neuvěříš.
- Cože? - Stalo se to.
Spadlo letadlo.
- Vážně? - Do Barcelony. Neměla jsi v něm sedět?
- Klidně bys v něm mohla sedět. - To jo.
Co děláš?
- Co? - Co děláš?
- Vypadáš, že je ti to jedno. - Ale není.
Musíme jít.
Ví Greg, že jsi v pořádku?
- Tak mu zavoláme. - Polož ten telefon.
- No tak... - O co ti jde?
- Nech toho, sakra! - Co to do tebe...
- Vrať mi ten telefon. - Tady máš.
Ty mu nezavoláš?
- Dobře, zavolám. - Proč se chováš takhle divně?
- Proč jsi... - Co to s tebou je?
Ty jsi brečela?
- Už je po všem. - Já nechci závodit.
- Nejsem běžec. - Tak mi dej svoje číslo.
Nech toho.
Mohla jsi umřít.
A jediné, co tě trápí, je běhání.
Dej mi to.
Jestli nechceš běžet, poběžím za tebe.
A přestaň trucovat!
Dobrá práce!
Díky.
Tak povídej.
Co?
Co cítíš?
Co jako?
Ty nic necítíš?
Mám říct, že tě miluju?
Ne.
- Takhle ne. - Tak co?
Co cítíš?
Takže mi chceš říct...
že máš v životě všechno?
Oproti tobě určitě.
Takže nás porovnáváš podle nějakého měřítka?
Dáváš nám každý večer známky?
„Dneska si dám za spokojenost jedničku?
Ty dostaneš trojku, protože nepracuješ a nešplháš po společenském žebříku.“
Jak chceš. Když tě to baví...
Tobě vadí, že nemám peníze?
Ne. Vadí mi, že nemáš žádné ambice.
Páni.
- Nemyslel jsem to zle. - Nemám ambice, proto jsem s tebou.
Vzpomínáš, jak jsem to první měsíce v práci nesnášel?
Byla tam nuda a nebavilo mě to.
- Nevěřili mi. - Pamatuju.
- I přesto jsem dřel. - Ale nebyl jsi...
- Co? - Šťastný.
- Moc ne. - Ani v nejmenším.
Ale i tak jsem tvrdě dřel,
a jak jsem na tom dneska?
- Vezmi si, jak rychle... - Máš spoustu úspěchů.
To neříkám.
Ale vezmi si, jak rychle se mi začalo dařit.
Teď jsem rád, že vydělávám dost peněz.
Já se ale nechci stát americkou podnikatelkou.
To jsem tím nemyslel.
Nechci zakládat pětihvězdičkové hotely.
To po tobě nikdo nechce.
- Já po tobě nechci... - Ale tak to je.
Jenom tím chci říct,
- že když nebudeš aktivní, utopíš se. - Já nechci šplhat po žebříku.
- Neutopím se. Umím plavat. - Ale já...
- Plavu a nechávám se unášet... - Ne, já...
Nešplhám po žebříku jako ty.
- Nezajímá mě to. - Ty na tom žebříku ani nejsi.
- To je pravda. - Právě.
Ale nevadí mi to.
Připadám si, jako bychom byli turisti
- a byli jsme v Paříži poprvé. - Dobrý den!
- Jak se máte? - Máte čas?
- Ano, prosím. - Super. Jsme od Červených nosů.
- Znáte to? - Ano.
Hrajeme na kytaru, umíme kouzlit.
Jestli to děláte zadarmo, Greg to odmítne.
Podle něj je vydělávání peněz důležité.
- Ale... - Nadává mi kvůli tomu.
Mám stovky kontaktů. Vždycky nějak vyjdu.
Tak třeba...
Nedávno jsme třeba pracoval pro jednoho člověka.
Bavil jsem jeho syna. A on mi řekl,
„Moc se mi líbí, co děláte. Mám produkční společnost.“
- A dal mi práci. - Páni!
- Přijďte se podívat. - Díky!
Nesnaž se. Vím, že chceš brečet.
Podívej na ně.
Před chvílí spadlo letadlo...
- Vrátíte mi mobil, prosím? - Jistě.
Toto letadlo...
- Tady. - Díky.
mělo namířeno z Paříže do Barcelony.
Na palubě bylo celkem 148 lidí.
O příčinách pádu toho zatím moc nevíme,
ale zdá se,
že nikdo nepřežil.
Stále ještě neznáme jména obětí.
Je to obrovská tragédie.
Rodinám obětí vyjadřujeme upřímnou soustrast.
Ministr vnitra Bernard Cazeneuve
se vydal na místo dopadu,
kde byla zřízena krizová jednotka.
Za několik minut budeme mít více informací.
Celá země truchlí.
Rodiny obětí oplakávají ztrátu svých blízkých.
Zajistil jsem, aby došlo ke zpřísnění bezpečnostních kontrol.
Přestože zavládl smutek, musíme být maximálně ostražití.
A je to skutečně tak.
Máte důvod k obavám.
Ale náš národ moc dobře ví,
jak se postavit hrozbě v podobě teroru.
Francie musí být silná.
Francie musí být...
Promiň. Je to moje chyba.
To já tě pozval.
Tak rád tě zase vidím.
Byla to věčnost.
Dej mi pusu.
- Miluju tě. - Já tebe.
Nikdo nic neví.
Je nemožný, aby letadlo...
- takhle ztratilo výšku. - Nechci o tom mluvit.
Ještě musí najít černou skříňku.
Nezajímá mě to.
Už se nechci hádat.
Chci tě zase milovat.
Já tebe taky.
Kdo jsme?
Nemáte nějakou alternativu?
Děkujeme!
Tak a končíme. Děkujeme.
Přijde mu to normální. Nebere to jako problém.
Vrátil se do Paříže, jako by nic.
Ani mi o tom neřekl.
Jako kdyby ten pád letadla vyřešil jeho problémy.
Posloucháš mě?
Začneme znovu. Jako by se nic nestalo.
Vážně?
Odjel. Pak se vrátil a všechno je zase dobrý.
- Ale já... - Pořád ho miluješ?
- Asi jo. - Cože?
Já nevím, co chci.
Pozor!
Viděli jste to? Napadla mě!
Jsi blázen!
Ne? Tak jo, jak chceš.
Když já nevím.
Kéž by to bylo jako dřív.
Tak jo.
Ahoj.
Moc mě těší. Jsem Anna.
Jak se jmenuješ?
Jsem Greg. Taky mě těší.
Co děláš?
Zatím nic. Studuju.
A...
A taky se nudím.
Vážně? Tak to stačí říct!
Já se totiž nenudím nikdy.
Co první pusa?
Tak jo.
Tři, dva, jedna...
Muž kráčí k dívce skrz dav. Jde sám.
Vyjde ven.
Líbá ji.
Vzduch je modrý.
Sotva se znají.
Celé je to tak hezké, že se tomu dá i věřit.
Je to zázračné setkání.
A ona mu teď říká všechna svá tajemství.
Co se stane, když ji bude líbat dál.
Co bude.
Čemu se nevyhnou.
Ona ví, že to nevydrží.
Láska je přechodná.
Ví, že láska odejde.
A zbyde po ní jen kouř.
Mizející stopa na nebi.
Jako když v dětství pozorovala letadla.
Jako by se vůbec nic nezměnilo,
Když je chtěla vidět spadnout na zem.
Ahoj.
Chtěla přestat vnímat svět.
Chtěla se změnit.
Ale věděla, že se k tomu vždy vrátí.
K jejich setkání.
Jako když před smrtí myslíme na dětství.
Nemohla bys třeba využít toho,
co se stalo?
Ber to jako znamení. Jako elektrický šok.
Třeba ti to pomůže se posunout výš.
Je to neskutečný.
Jsi tu, ale mohla jsi umřít.
Všichni ti lidi umřeli, ale ty jsi pořád tady.
Máš skvělou příležitost.
Víš ty co?
Já vím, že jsem ambiciózní, ale teď můžeme dělat úplně cokoli.
Konečně můžeme dělat to, o čem jsme celou dobu snili.
Můžeme dělat cokoli.
Stačí jenom začít.
Mohla by ses ke mně zítra nastěhovat.
Můžeme dělat cokoli.
Jenom se musíš přestat bát.
Přestat o sobě pochybovat.
Nenech se tím ničit.
Chystáme se na vzlétnutí.
JSEM CHARLIE
JSEM TADY!
NEBOJÍME SE
DEMOKRACIE, KDE JSI?
No tak, řekni mi něco.
Já nevím...
Co chceš slyšet?
- Proč jsi taková? - Co tím myslíš?
- Změnila ses. - Ne, nezměnila. Pojď.
- Pojď. - Je mi zima.
Když se vztekáš, nic ti neřeknu.
Vidíš?
Jsi naštvanej. Uklidni se.
Tak pojď.
Jdeme.
Co jsem provedla?
No tak.
- Mluv se mnou. Proč...? - Co chceš slyšet?
Jak je možný, že ses takhle změnila?
- Já se přece nezměnila. - Vždyť tě znám. Říkáš mi všechno.
To je pravda. Říkám ti všechno. A teď ti říkám, že o nic nejde.
Vážně ne. No tak.
Mám toho plnou hlavu, ale tebe to trápit nebude.
Jako by nás zevnitř sžírala velká černá díra.
Byl jako její vzpomínka z dětství.
Jeho přítomnost byla záhadná. Nevysvětlitelná.
Pomalu o to přicházela.
Musela to říct.
Musela to říct hned.
Vše se zrychlovalo.
Stála ve středu nezastavitelné odstředivé síly.
Měla se zeptat, co je skutečné.
Co je pravda.
Měla se vzbouřit proti svému sepsanému osudu,
z knihy, kterou nikdo nepřečte.
Měla se zamyslet, jestli Grega toho večera skutečně potkala.
Teď je to celé jako v mlze. Je to pomotané.
Nevěděla, jestli ho miluje.
Jestli si rozumí.
Bylo po všem.
Už bylo pozdě.
Letadla letěla moc nízko,
moc rychle.
V tom shluku pocitů uslyšela svůj hlas.
Ten hlas nechtěl mluvit, slyšet, ani existovat.
Je mi zima. Obejmi mě.
Co to bylo? Sen?
Byla to ranvej nebo ne?
Je tu bezpečno?
Nestane se mi tu nic?
Měla plnou hlavu myšlenek.
Nebyly to její myšlenky.
Co zbyde ze zázračného setkání?
Je život jen uspokojování poptávky? Takhle přece nemůžeme žít.
Jinak ze světa zbyde jenom historie.
Potřebujeme víc. Víc kouzel, víc touhy, víc her...
Potřebujeme něco, co nás spojí.
Něco, co nás spojí.
Naše dětství.
Nechápala to.
Nikdy se nezbavila toho pocitu z dětství, že žije v počítačové hře.
Proč? Všechno je předvídatelné.
Špatné počasí, volby,
reakce lidí na reklamy,
jestli je film rozesměje...
ekonomika, hvězdné dráhy,
kolik času nám zabere zničit tuhle planetu, po které běhám...
Je to moje chyba?
Od začátku si říkám, jak to skončí.
Konec si představuju jako začátek.
Přála bych si, aby nás něco spojilo.
Aby se svět nepostavil mezi nás.
Můžu za to já?
Něco se v nás zlomilo.
Už se to nedá napravit.
Tu nehodu jsem čekala. Ale teď jsem ještě prázdnější.
Bojím se, co s naším světem bude.
Čím víc o tom mluvím, tím jsem prázdnější.
Jsem prázdná.
Jsem smutná, opuštěná jak obchod v noci.
Kéž to letadlo najde ranvej.
Chci, aby přistálo a vyšlo ze mě. Nechci se bát.
Už nás k sobě nic nepojí.
Už nikdy nechci vidět nehodu.
Jsem sama a bez kontroly.
Stane se něco strašného.
Chci, aby to skončilo rychle.
Už žádné přetvářky.
Nechci se ničeho účastnit.
Nechci se vidět. Nechci se ani hýbat.
Nechci na tom nést vinu.
Chci, aby to přestalo.
Už o sobě nechci mluvit. Chci, aby mě svět vyprázdnil.
Nedrž mě. Nesahej na mě. Nech mě samotnou a smutnou.
Chci brečet.
Až odejdeš, stanu se někým jiným.
Umím se změnit. Nech mě tu.
Chci, aby to přestalo.
Nech mě tu.
Na hřbitově se nesportuje.
Pomůžu vám.
Všichni jsou tady.
S námi.
Naši blízcí...
Kteří zemřeli.
Za kterými sem chodíme.
Přišel jsem dát květiny na hrob své dcery.
Zemřela před několika lety.
Sedm let jsem žil...
v cele.
Říkali jsme jí „Ponorka“.
Byla tam tma.
Dovnitř nesvítilo slunce.
A pak mě dali do cely,
která byla ve vrchním patře.
Měl jsem neuvěřitelný výhled.
Je skvělé vidět západ slunce, když už člověk zapomněl, jak vypadá.
Nejsem nijak přecitlivělý,
ale měl jsem slzy v očích.
A pak mě poslali...
zpátky do Ponorky.
Něco se ve mně ale změnilo.
A pak moje dcera umřela.
Vezměte si je.
Jsou vaše.
Vezměte si je.
Něco...
Něco na vás je.
Něco...
Neumím to popsat.
Nikdy mi to nešlo.
Ale něco ve vás vidím.
Něco jedinečného.
Jako kdybyste vůbec nebyla
součástí našeho světa.
Dnešní prosincová sobota je velmi smutný den.
Sešli jsme se zde.
Opět jsme tu.
A jsme tu pořád.
Dnešek je den našeho utrpení.
Moc dobře vím, že mnoho z vás se poslední dny
cítilo až podivně osaměle.
Takový je život ve své nejmajestátnější,
nejvíc ohromující a nejštědřejší podobě.
Byl součástí nás všech.
Byl součástí Francie.
A proto jsme se tu dnes všichni sešli.
A proto tu teď před vámi také mluvím.
Jako jeden národ teď vyjadřujeme náš vděk.
Konečně jsme se sjednotili.
Zažili jsem tolik různých dob a období.
těch generací, navzdory rozdělení společnosti.
A pokaždé, díky neskutečné síle lidstva,
se cítíme míň a míň sami.
A tyto pocity nás jako lidstvo spojují.
Tyto pocity neumí klamat. Nejsou falešné.
Smetou všechno z cesty.
A přesně tato energie nás všechny spojuje.
Je to hnací síla.
Hej!
Zůstaň tady!
Kéž bys mě slyšel.
Rozuměl mi.
Slyšela jsem proslov.
Ta slova unáší svět.
Na jednu stranu je neskutečné, co říkají.
Ale na druhou stranu je náš život nepopsatelný.
Od světa mě odděluje pokřivená hranice.
Jako by bych byla ve velké místnosti oddělené závěsem.
Z mé strany vidím svět jenom v obrazech.
Jsou to noční můry.
Vím, že na druhé straně je život a realita.
Ale nemůžu přejít. Jsem totiž na špatné straně.
Děsí mě ty hrozivé obrazy.
Žijí ve mně.
Všechna ta nenávist...strach... tvrdé zákroky.
Rezignace naší generace. Už víme, že svět nezměníme.
Svět je ve mně a i všude kolem.
Už ze sebe ten svět nedostanu.
Já jsem svět.
Vše, co venku vidím,
a štve mě to. To vše jsem já.
Taková teď jsem.
Tohle všechno.
Bojím se, že o vše přijdu a že se všechno zhroutí.
Taková teď jsem.
Jsem všechno, co vidím kolem.
Ale nechci taková být.
Neumím to vnímat jako své okolí.
Stalo se to mnou.
To vše jsem já.
Když se začnou hroutit, čeká to i mě.
Když budu chtít zničit okolí, musím zničit sebe.
Projít závěsem.
Udělat pár kroků.
Protože...
Ne...bylo to i jinak.
Jako děti jsme lehávaly pod stromy.
Sledovali jsme listí ve větru.
Byli jsme tam.
Vím, že sdílíme to samé.
Prožíváme mnohem krásnější věci.
Vážou nás se světem.
Písně...
nová setkání... pohledy...
láska... příběhy....
předkové... vzpomínky...
vše neviditelné, co nás formuje.
Musíme tam být všichni.
Všichni musíme cítit něco velmi silného
a intenzivního, abychom dokázali pokrýt vše.
Jako bychom nikdy nežili.
Všechno je tady.
Během jedné noci,
během zlomku vteřiny.
Co se může stát?
Co nám brání se znovu spojit?
Viděla jsem náš konec.
Viděla jsem ten okamžik bez zastavení mizet.
Proletěl kolem mě.
Jako když vám ujede vlak a vy stojíte na peróně.
Cítila jsem zrození i smrt.
Na svět se snáší noc.
Noc se snáší na nás.
To nám prokluzuje mezi prsty.
To se z nás stalo.
Nemůžeme za to.
Může za to svět.
Všechno, co nezměníme.
To jsme teď my.
Teď už to víme.
Není co objevovat.
Už nic nezbylo.
Mám strach, že to zas začne.
I kdyby to byl jenom sen.
Kdyby nás rozdělilo město.
A obklopila nás noc.
Teď je možné všechno.
A jenom teď.
Čtyři sta...
Kdyby svět spadl jak letadlo.
Kdyby padal dlouho.
Tři sta.
Musíme zkoušet nové věci.
Musíme stále věřit.
Dvě stě.
Musíme společně změnit kurz dopadu.
- Sto. - I když stojíme nad propastí.
Padesát.
I když ten pád přijde.
Čtyřicet.
Potřebujeme něco, co nás spojí.
- Třicet. - Když to přijde...
Když letadlo najednou spadne...
- Dvacet. - Náš svět v nás přežije.
Uchováme si tu noc, jako vzpomínku na vše.
Deset.
Když se to zítra zhroutí,
zažehneme ze zbytků jejich světa oheň.
Bude naším světlem.
Pět.
I když se zhroutí zítra...
Víš, kdo jsem?
Ty si mě nepamatuješ?
- Jsem kamarád Cyrila. - No jasně!
Jak je?
- Dobrý. Co ty? - V pohodě.
- Jakže se jmenuješ? - Anna.
Tento film by nevznikl bez trpělivosti a odhodlání
lidí, jejichž jména jste právě viděli.
Bez jejich podpory by nebyl dokončen.
Děkujeme všem.